TUSINDER VENTER PÅ MAD
TIL HELVEDE MED REGLERNE
SENATET ERKLÆRER UNDTAGELSESTILSTAND
General Martius ophæver borgerrettigheder
ET STED DER KALDER SIG ROM
Lad mig tale, inden vi går videre.
Er alle enige om hellere at dø end at sulte?
- Enig. - Enig.
I ved, at Gaius Martius er folkets fjende nummer et.
- Det ved vi. - Så...
Vi dræber ham. Så kan vi købe majs til vores egen pris.
Vi betragtes som de usle medborgere, mens patricierne er gode.
De magre aktiver, der plager os -
- vores lidelse, er til deres fordel.
Ja.
Lad os hævne os med vores kæppe, inden vi bliver til pinde.
Ikke mere snak. Kom!
Rolig, hvem er nu det?
Ærværdige senator Menenius, som altid har elsket folket.
Venner, jeg siger jer dette - patricierne tager sig godt af jer.
For at råde bod på jeres lidelse -
- kan I lige så godt slå mod himlen med jeres stave -
- som hæve dem mod Rom.
De lader os sulte, mens forrådene er fulde af korn.
HUNDE SKAL SPISE
ROMS KORNMAGASIN
Brød!
- Brød. - Brød.
Brød! Brød! Brød!
Stop!
Hvad er der, I oprørske vilde -
- som klør deres stakkels meninger og gør sig selv til sårskorper?
Vi beder om din gode vilje.
Den, der giver jer sin gode vilje, smigrer jer modbydeligt.
Hvad beder I om, I udskud? I vil hverken have krig eller fred.
Det ene skræmmer jer, det andet gør jer stolte.
Den, I forlader jer på, lover jer løver, men giver jer harer.
Gæs i stedet for ræve.
Den, som fortjener storhed, fortjener han jeres had?
Må I blive hængt! Stole på jer?
I ombestemmer jer for hvert minut.
Den hadede bliver æret, den hyldede modbydelig.
Hvad mener I med at kæmpe imod det højagtede senat -
- som med gudernes hjælp holder styr på jer?
I, som ellers ville fortære hinanden.
Gå. Begiv jer hjemad...
...I rester.
- Tilbage! - Fremad!
NYE KAMPE OM GAMMEL VOLSKISK GRÆNSE
TULLUS AUFIDIUS TRUER MED AT ANGRIBE ROM
DET VOLSKISKE HOVEDKVARTER ANTIUM
- Jeg beder dig... - Genkender du mig nu?
Jeg genkender dig. Jeg tror, dit navn er Aufidius.
Det stemmer.
- Jeg er romer. - Hvad sker der i Rom?
Hvad sker der i Rom?
Der har været mærkelige oprør.
Folket mod senatorerne.
"Har været". Er de slut nu?
Ilden er slukket, men den kan let blusse op igen.
Så har du gjort dit.
Volskerne er parate til kamp.
De har en leder, Tallus Aufidius, som kan starte det hele.
Skammeligt nok misunder jeg ham hans ædelhed.
Var jeg en anden, ville jeg gerne være ham.
- Har I kæmpet mod hinanden? - Han er en løve, som jeg gerne jager.
Titus Lartius, endnu en gang skal du se mig angribe Tullus.
Jeg følger dig.
Mener du, at romerne lytter med ved vores møder og kender vores planer?
Er du ikke af samme mening? Jeg hørte det for kun fire dage siden.
Denne opdagelse mindsker vores kraft.
Det rygtes, at din gamle fjende Martius leder modstanden.
Hvis Gaius Martius og jeg mødes, har vi svoret -
- at kæmpe, til en af os falder.
Hvis jeg nogensinde står skæg mod skæg med ham -
- er han min, eller jeg hans.
DEN VOLSKISKE BY CORIOLES
Dæk mig!
Deres foragt for os kender ingen grænser!
Han, der trækker sig, er en volsker, og han skal smage min vrede! Fremad!
Sådan!
Væk!
Corioles indbyggere er gået i kamp mod Titus og Martius.
Vi har hørt trommerne. Vores styrker trænger frem mod deres stillinger...
Jeg beder dig, min datter, syng!
Eller gør dig hørt på en mere bekvem måde.
Hvis min søn var min mand, ville jeg glædes over hans fravær -
- med hvilken han ærer dig, hellere end savne ham i sengen.
Dette selv om han var en klejn dreng og mit skøds eneste søn.
Med viden om, hvor klædelig ære er for sådan et menneske -
- Iod jeg ham gerne opsøge faren, hvor han kunne vinde berømmelse.
Jeg sendte ham ud i en ond krig, hvor han stolt vendte tilbage.
Men frue, sæt nu han var død i stedet.
I så fald... ville hans gode gerninger være blevet min søn.
Hør på mig.
Hvis jeg havde et dusin sønner -
- ville jeg hellere se, at elleve af dem døde ædelt for deres land -
- end at mæsker sig i fredstid.
Må min herre forskånes Aufidius.
Han slår Aufidius under knæet og træder derefter på hans hals.
Jeg synes, at jeg hører din mands trommer.
Jeg ser ham marchere og råbe således...
..."Kom an, I kryb!
"I blev født som kujoner, selv om I blev født i Rom."
I er ikke andet end gæs forklædt som mænd.
Underverdenens Pluto! Kom an!
Vågn op og begiv jer hjemad!
Ved himlens flammer, ellers forlader jeg fjenden og kæmper mod jer!
Han tørrer sin blodige pande af og kæmper videre.
Ved Jupiter, intet blod.
Stop nu, lille fjols. Det klæder en man bedre end guld.
- Senator Menenius er ankommet. - Sig, at vi er parate til at tage imod.
- Lad mig trække mig tilbage... - Det er udelukket.
Goddag, mine damer!
Hvordan har I det? Og hvordan har Deres lille søn det?
Tak, herre. Godt.
Han leger hellere med sværd end lytter til sin lærer.
På min ære, sin faders søn.
Du må agere ledig hjemmegående med mig i eftermiddag.
- Nej, min gode herre, jeg går ikke ud. - Ikke ud?
- Jo da. - Nej, hav tålmodighed med mig.
Jeg går først ud, når min mand er vendt hjem fra krigen.
Du isolerer dig unødigt.
- Jeg kan ikke gå ud. - Du bliver en ny Penelope.
Alt det garn, hun spandt i Odysseus fravær, fyldte Ithaka med møl.
Undskyld, min herre, jeg går ikke ud.
Kom med mig, så kan du høre gode nyheder om din mand.
- Allerede? - Vi hørte fra ham i går aftes.
Jaså?
Din mand og Titus Lartius har angrebet den volskiske by Corioles.
De vinder uden tvivl og gør krigen kortvarig.
Det er sandt, på min ære, så var rar at komme ud med os.
Lad mig slippe, min gode herre. Jeg vil adlyde dig i alt andet.
Lad hende være. Hun spolerer bare vores glæde.
- Hvad er der sket Martius? - Han er sikkert dræbt.
Han slås alene mod hele byen.
Det er ude med dig, Martius.
Hvem går der? En, som synes at være blevet flået.
Guder! Det ligner Martius.
Kommer jeg for sent?
Ja, hvis du kommer dækket af dit eget blod i stedet for andres.
Lad mig omfavne dig med samme glæde som på min bryllupsdag.
Der er den hadefulde mand - Aufidius - som dræber vores landsmænd.
Ærede ven, du bløder. Din kamp var for voldsom til en anden omgang.
Pris mig ikke, jeg er knap nok blev varm endnu.
Blodet, der løber, er mere styrkende end farligt.
Jeg kæmper, så længe Aufidius gør det.
Hvis nogen af jer her, det er skammeligt at tvivle -
- elsker den farve, I ser mig malet med -
- hvis nogen frygter en dårlig rapport mere end sit liv -
- hvis nogen sætter en tapper død over et trist liv -
- og hvis nogen sætter hjemlandet over sig selv, lad da denne mand...
...og alle ligesindede, tydeligt hæve armen og vise sin stilling.
Og derefter følge Martius!
Kun jeg.
Gør mig til jeres sværd!
Avancer tappert, Titus!
Væk!
Kom!
Jeg kæmper kun mod dig, eftersom jeg hader dig.
Hader gør vi begge.
Fem gange har jeg kæmpet mod dig, Martius.
Lige så ofte har du besejret mig -
- og sådan ville det fortsætte, hvor ofte vi end mødtes.
Jeg bildte mig ind, at jeg kunne knuse ham med ligeværdig kraft.
Sværd mod sværd ville jeg få ram på ham.
- Vrede eller trolddom knuser ham. - Han er djævelen selv.
Djærvere, men ikke så raffineret.
Hverken søvn eller fristed, om han er nøgen eller syg...
...hverken præsters bønner eller offerstunder -
- skal stå i vejen for mit had til Martius.
Når jeg finder ham, om så til sengs eller under min broders beskyttelse...
...selv da vil jeg skylle mine vrede hænder i hans hjerte.
Ærede Menenius!
Min dreng Martius nærmer sig. Ved Juno, kom nu!
Er han ikke såret? Han bør vende såret hjem.
Naturligvis er han det. Det takker jeg guderne for.
Jeg med, bare det ikke er for meget.
Med sejren i havn bliver skaderne klædelige.
Har han givet Aufidius en lærestreg?
De kæmpede mod hinanden, men Aufidius undslap.
Der siges fantastiske ting om ham. Jeg beder til, at de er sande.
- Sande? - Uden tvivl. Hvor er han såret?
I skulderen og højre arm. Der bliver store ar at vise folket.
Han havde allerede 25 skader på sin krop.
Nu er det 27.
Hvert sår indebar en fjendes død.
Han foregås af lyd, men følges af tårer.
Døden, den mørke ånde, bor i hans arm.
Mænd dør, når den føres frem.
Lad det være kendt verden over, at Gaius Martius bærer denne krigs ære.
Fremover, og for det, han gjorde før Corioles -
- kald ham, med glæde og hurraråb -
- "Gaius Martius Coriolanus"! Bær tillægget med evig ædelhed.
Gaius Martius Coriolanus!
Nu er det nok. Mit hjerte plages. Jeg beder jer, stop.
Se her, din mor.
Jeg ved, at du har bedt guderne om min fremgang.
Nej, min gode soldat, rejs dig.
Min blide Martius, værdige Gaius...
...og nu har du gjort dig fortjent til endnu et navn.
Hvad er det? Skal jeg kalde dig Coriolanus fremover?
Og her, din hustru.
Min yndige byder mig velkommen med tavshed.
Havde du leet, hvis jeg var vendt hjem i kiste, du som græder, når jeg sejrer?
Min kære, sådanne øjne bærer enkerne i Corioles.
Og mødre, som ikke længere har sønner.
- Nu kroner guderne dig! - Lever du stadig?
Jeg både ler og græder. Jeg er let og tung.
Hvor skal jeg vende mig hen? Du er velkommen hjem.
- I er alle velkomne! - Tusinder af velkomster!
- Velkommen! - Velkommen, Coriolanus!
VIL DEN NYLIGT NAVNGIVNE GENERAL CORIOLANUS -
- BLIVE KONSUL?
Det virker sandsynligt, at Martius bliver konsul.
Døve trænges for at se ham, og blinde for at høre ham tale.
De ældre kaster handsker efter ham, og kvinder deres lommetørklæder.
Adelsmændene bukker som for Jobs statue.
Og folket skabte et tordenvejr med deres huer og skjorter.
Jeg har ikke set dets lige.
- Findes en mand med større stolthed? - Han har ingen ligemænd.
- Da vi blev valgt til tribuner... - Så du da hans læber og øjne?
Nej, men hans foragt.
- Ifølge auguren får vi nyt i aften. - Godt eller dårligt?
Ikke i folkets øjne, for de elsker ikke Martius.
Naturen lærer dyrene at genkende deres venner.
Finder I Martius hovmodig?
Det er vi ikke alene om.
Jeg ved, at man ikke udretter meget på egen hånd.
I taler om hovmod.
Ak, hvis I blot kunne vende blikket mod jeres nakker og se jer selv.
Og hvis vi kunne det?
Da ville I opdage ufortjente, stolte, voldelige, gnavne politikere -
- med andre ord tåber, som så mange andre i Rom.
Menenius... du er selv en kendt mand.
Jeg er kendt som humoristisk patricier.
En, der elsker et bæger hed vin uden en eneste dråbe vand.
En, der hellere fraterniserer med nattens bagdel end morgenens pande.
Mine tanker ytrer jeg, og modviljen forsvinder i ånden.
Så, herre, vi kender dig.
I kender hverken mig, jer selv, eller noget andet.
I er ærelystne.
Godaften, mine herrer. Mere af jeres snak ville inficere min hjerne.
- Hvor mange deltager i konsulvalget? - Tre, siges det.
Men alle går ud fra, at Coriolanus vinder.
En modig mand, men hævnlysten og tænker ikke på folket.
Mange store mænd har smigret folket uden at elske det.
At Coriolanus er ligeglad med, om de elsker eller hader ham -
- viser hans kendskab til deres tilbøjelighed.
Hans ligegyldighed gør det tydeligt.
Han søger deres afsky med større iver, end de kan tilgodese den.
At ville folket ondt er lige så slemt som det, han afskyr -
- at smigre til sig deres kærlighed.
Men tænker du på hans indsats landet?
Ja, og jeg roste ham gerne, hvis han ikke belønnede sig med hovmod.
Tal ikke ondt, han har tjent sit land godt.
Jeg må besøge de gode senatorer.
De, som ikke kun modtog mig, men også gav mig ære.
Jeg har oplevet, at mine ønsker blev opfyldt.
Og mine forestillinger er blevet til virkelighed.
Kun en ting mangler.
Men vores Rom vil utvivlsomt give dig det.
Kære mor, jeg tjener dem hellere på min egen måde...
...end bøjer mig for dem på deres.
Coriolanus vil vinde posten.
Han er en værdig vinder.
- Alle tunger taler om ham. - Pludselig ønsker alle, at han vinder.
Så kan vores virksomhed lige så godt lægge sig til at sove.
Han kan ikke medbringe sine meritter, men vil miste dem, han allerede har.
Jeg hørte ham love -
- at han som konsul aldrig ville stå på torvet og fremvise sine ar -
- og tigge om folkets stinkende bifald.
Sådan sagde han. Det bliver hans tilintetgørelse.
Enten falder han, eller også er det ude med os.
Vi må antyde over for folket, at han hader dem.
Hvis vi puster liv i gløden, vil deres ild formørke ham for evigt.
Mødets hovedpunkt er hans ædle opofrelse -
- som er kommet landet til gode.
Derfor beder jeg jer, ærede ældre, tage imod vores nuværende konsul -
- og succesrige general -
- med nogle ord om Gaius Martius Coriolanus storslåede dåd.
Tal, gode Cominius.
- Nej, bliv her. - Sæt dig, Coriolanus.
Det er ingen skam at høre, hvad man ædelt har udrettet.
Mine sår må hellere hele, bare jeg slipper for at høre om dem.
Jeg beder dig, sæt dig ned.
Jeg vil hellere fures i hovedet i solen -
- end sidde stille og høre om mine ligegyldigheder.
- Tal, gode Cominius. - Ja, fortsæt.
Coriolanus' gerninger skal ikke ytres halvhjertet.
Tapperhed betragtes som den største og mest ædle dyd.
Hvis det er sandt, kan ingen sammenlignes med denne mand.
Allerede som 16-årig udmærkede han sig i kamp.
Da han forventedes at være kvinden i felten, overgik han dem alle.
Og 17 slag senere har han svinget alle tapperhedens sværd.
Men med Corioles mangler jeg ord, som yder ham retfærdighed.
På sin egen måde fik han fejheden til at gøre frygt til en sport.
Blodig fra top til tå, alle hans bevægelser blev fulgt af dødsråb.
Alene gik han ind gennem byens dødelige port -
- hvor han efterlod en hjælpeløs og ufravigelig skæbne.
Med fornyet styrke angreb Coriolanus med en planets kraft.
Først da sejren var i hus, standsede han for at få vejret.
Krigens bytte sparkede han væk.
Dyrebare ting var i hans øjne ikke andet end affald.
Han begærer mindre, end elendigheden kan give.
Belønningen for gerningerne får han af at udføre dem.
Coriolanus, senatet er glad for at udpege dig til konsul.
- Ja! - Ja!
Jeg stiller mit liv og mine tjenester til jeres rådighed.
Nu skal du tale til folket.
Jeg beder jer, lad mig springe denne skik over.
De kan ikke forventes at give mig deres stemme pga. mine skader.
Jeg beder om at springe dette over.
Min herre. Folket skal høre dig tale.
- Ret dig efter skikken. - Det er en rolle, jeg skammer mig over
- Lad os skåne folket. - Mærk hans ord.
At prale om mine handlinger og vise sår, jeg bør skjule -
- som om jeg har fået dem for deres stemmers skyld.
Vi ønsker vores ædle konsul glæde og ære!
Coriolanus, det glæde senatet at udpege dig til konsul.
Jeg stiller mit liv og mine tjenester til jeres rådighed.
- Nu skal du tale til folket. - Lad mig springe denne skik over.
Folket skal høre dig tale.
De allerværdigste af mænd har gjort det.
Skikken kræver det. Skal vi virkelig gøre alt ifølge skikkene?
Hvad skal jeg sige? "Se her, disse sår fik jeg i landets tjeneste."
Gode guder, tal ikke på den måde. Få dem til at tænke på dig.
Tænke på mig? Hæng dem! Jeg så helst, at de glemte mig.
Jeg beder dig ydmygt om at tale til dem.
Bed dem vaske deres ansigter og holde tænderne rene.
- Ved du, hvorfor jeg står her? - Ja, fortæl, hvad der gik forud.
- Et svig mod mig selv. - Mod dig selv?
- Ja, ikke min egen vilje. - Hvordan mener du?
Jeg har aldrig villet ulejlige de fattige med tiggeri.
Du må tro, at vi forventer noget af dig.
Nå, krigsveteran, hvad er prisen for stillingen som konsul?
Prisen er at bede om det venligt.
Så beder jeg dig venligt.
Jeg har sår, som jeg kan vise dig i enrum.
Lad høre, hvad siger du?
- Du har min stemme, herre. - Godt.
Så har jeg tigget mig til to stemmer. Farvel.
Det var mærkeligt.
Må jeg bede om jeres bifald til stillingen som konsul?
Du har ædelt tjent dit land, og du har ikke tjent ædelt.
Din gåde?
Du har straffet landets fjender og plaget dets venner.
Du har så afgjort ikke elsket det simple folk.
Det burde ses som en fordel, at jeg ikke har elsket simpelt.
Vi håber at finde en ven i dig, så vi med glæde kan give vores stemme.
Jeg vil udnytte jeres stemmer godt, så vær ikke bekymrede.
Må guderne give dig lykke, herre.
Jeres stemmer!
For jeres stemmers skyld har jeg kæmpet!
Jeg har søgt jeres stemmer.
For jeres stemmer bærer jeg et par dusin ar.
18 slag har jeg oplevet.
Jeg har gjort mange ting for jeres stemmer.
Nogle mere, andre mindre.
Jeres stemmer!
Sandelig, konsul bliver jeg!
Han har handlet ædelt og kan ikke undvære hæderlige folks stemmer.
Lad ham derfor blive konsul!
- Amen! - Amen!
Ærede stemmer!
Ja, ærede stemmer, ærede stemmer.
I har gjort jeres pligt.
Tribunerne ser nu, at du har folkets stemmer.
Er vi færdige her?
Du har fulgt skikken og fået folkets accept.
De bliver bedt om at samle sig ved din indsættelse.
- I senatet? - Ja, Coriolanus.
- Må jeg klæde om? - Ja da.
Jeg gør dig selskab. Kommer du?
Vi bliver her hos folket.
Gud være med dig, ærede konsul!
Konsul! Konsul! konsul!
Så, godtfolk.
Så, så! Vær stille, venner!
Vær stille! Har I valgt denne mand?
Ja!
- Han har vores stemmer. - Må han fortjene jeres kærlighed.
Amen, herre!
Jeg bemærkede, at han hånede os, da han bad om vores stemmer.
- Han hånede os! - Vi blev latterliggjort!
Nej, det er hans måde at tale på. Han hånede os ikke.
Han burde have vist os kampens spor, ar, som han fik for sit land!
Nemlig!
- Det gjorde han da. - Nej, slet ikke!
Nej! Ingen så dem!
- Var det en hån? - Ja!
Han var jeres fjende, inden han blev mægtig.
Han modsatte sig hele tiden jeres rettigheder!
Syntes I, at han foragtede jer, da han havde brug for jeres støtte?
Tror I ikke, at foragten vil svide, når han har magt til at knuse?
Jo!
Det er ikke bekræftet. Det er ikke bekræftet!
Vi kan stadig afvise ham.
Det vil vi gøre! Jeg skaffer 500 stemmer, som synes det.
- Jeg skaffer 500 til, plus venner! - Ja!
Meddel dem straks, at deres udvalgte konsul berøver dem deres friheder!
Saml dem og tilbagekald jeres dumdristige valg!
Beton hans hovmod og tidligere had til jer.
Gå til senatet, når I har samlet tilstrækkelig mange.
- Aufidius har altså samlet en armé? - Ja.
- Så du Aufidius? - Han trak sig tilbage til Antium.
- Nævnte han mig? - Ja.
- Hvordan? Hvad? - I har ofte kæmpet mod hinanden.
Af alt på denne jord hader han dig mest.
- Så han bor i Antium? - Ja.
Jeg ville gerne opsøge ham og konfrontere hans had.
Kom, Rom har brug for vores støtte.
Se folkets tribuner. Den enkle mands tunge.
- Stands her. - Hvad nu?
- Det kan være farligt at fortsætte. - Hvad sker der?
- Hvad er der? - Har han ikke folkets og adelens støtte?
- Nej, Cominius. - Var det børns stemmer, jeg fik?
- Til side, tribuner. - Folket er rasende på ham.
- Er det jeres horder? - Vær rolig.
Folket påstår, at du hånede dem og kaldte dem snobbede og uværdige.
Det der er gammelt.
Du har vist for meget af den side.
Hvis du vil passere, må du bruge en venligere tone.
- Rolig nu. - Folket er blevet udnyttet.
- Jeg vil gentage min tale. - Ikke nu!
Ikke i denne hede!
Ærede venner, jeg beder om deres tilgivelse.
Lad den omskiftelige, ildelugtende masse vide, at jeg ikke smigrer.
Derigennem kan de se sig selv.
Igen, det er til senatets ulempe at berolige massen.
Denne oprørskhed har vi selv sået kimen til -
- ved at lade dem blande sig med os -
- de ædle få, som hverken mangler dyd eller magt.
Med undtagelse af det, vi har givet til tiggere!
- Nok! - Stop, vi beder dig.
Du talar om folket, som om du var en straffende gud...
...ikke dødelig som dem. - Godt, at vi påpegede det.
Havde jeg midnatssøvnens tålmodighed, var det min tanke.
En tanke, som skal forblive en gift, lad den ikke forgifte yderligere.
"Skal forblive"! Hør kæmpen blandt dværge ytre sit absolutte "skal"!
Hvorfor skulle folket stemme på en, der taler sådan?
Du skal få mine grunde - langt ædlere end deres stemmer!
Guder, det fornedrer konsulerne! Min sjæl smerter af det faktum -
- at når to magter mødes, er ingen af dem overlegen!
Straks spredes forvirringen mellem dem, og de udsletter hinanden.
På den måde trækker vi vores stilling ned i snavset.
Lader vi pakket kalde vores omsorg for fejhed -
- bryder de snart senatets porte ned, og kragerne kan hakke på ørnene!
- Det er nok! - Du går for vidt.
En forræders ord, behandl ham som sådan!
Usle fæhund!
- Forræderi! - Er dette en konsul?
Fang ham! Ud med dig, din gamle ged!
Mere respekt fra begge sider!
Nej!
Her er manden, som ville tage al magt fra jer!
I er på vej til at miste jeres rettigheder!
Martius ville tage dem fra jer!
Martius, som I for nylig udpegede til konsul!
Hvad er byen uden folket?
Sandt! Folket er byen! Folket er byen!
Hermed erklærer vi på folkets vegne -
- at Martius fortjener en omgående død!
- Vagter, gang ham! - Nej, jeg dør her!
Tag hjem! Gå, det er din eneste chance!
Kom med os, herre.
Jeg er overbevist om konsulens værdighed, men ser hans mangler.
Konsul? Hvilken konsul?
- Konsul Coriolanus. - Ham - konsul?
Ifølge loven skal han dø i aften.
Han er en sygdom, der skal skæres væk.
Kun et af hans lemmer er sygt.
Det ville være enkelt at skære det af og helbrede ham.
Hvad har han gjort Rom, som gør, at han fortjener døden?
Dræbt vores fjender?
Og det blod, han mistede for sit land.
- Snak. - Stop nu...
Tænk på dette...
Siden han kunne trække et sværd, har han trænet til kamp.
Han er ikke uddannet i diplomatiets sprog.
Lad mig føre ham dertil, hvor han kan stilles til ansvar på lovlig vis.
Under fredelige former, men med største alvor.
- Det ville være humant. - Menenius...
Så er du folkets repræsentant.
Kommer du ikke med Martius, gør vi det på den første måde.
Jeg vil føre ham til jer.
Lad dem trække i mine ører og true med døden!
Jeg ombestemmer mig ikke!
- Martius! - Jeg glæder ikke længere min mor.
Jeg taler om dig! Hvorfor vil du se mig vag?
Skal jeg være falsk over for min natur?
Bed mig hellere være den, jeg er!
Herre...
Jeg havde helst set, at du blev tildelt din magt, før du sled den op.
Slip mig!
Du havde været god som den, du er, hvis du havde anstrengt dig mindre.
- Lad dem blive hængt! - Og brændt.
Du har været alt for hård. Tag tilbage og ret op på det.
Det kan ikke rettes op, medmindre byen går til, hvis du lader være.
Jeg beder dig, bliv ledsaget.
Mit eget hjerte er lige så egnet som dit.
Men jeg har en hjerne, som kan drage fordel af vreden.
- Godt udtrykt. - Hvad skal jeg gøre?
- Vend tilbage til tribunerne. - Og derefter?
- Træk dine ord tilbage. - Foran dem?
Jeg kan ikke engang gøre det foran guderne.
Du er for urokkelig.
Jeg har hørt dig sige, at hæder og politik vokser sammen i krig -
- som sammentømrede venner.
Hvorfor påtvinger du mig dette?
Fordi det nu er din pligt at tale til folket -
- ikke efter dit eget hoved, eller det, dit hjerte siger dig -
- men med sådanne ord, som anbringes på din tunge.
Det er kun stavelser, som ikke har med dit hjertes sandhed at gøre.
Jeg ville modsige min sande natur med stolthed -
- hvis min fremtid og mine venner var på spil.
Jeg taler nu for din hustru, din søn, senatet, adelen...
...og dig selv.
Jeg beder dig, min søn. Gå til dem, vær hos dem -
- sig til dem, at du er deres soldat.
Og eftersom du er vokset op i krig, mangler du en blid måde -
- at bede om deres hengivenhed.
Men du vil tage dig selv i kraven.
Fremover er du deres.
Det skal gøres. Du havde jo deres hjerter.
Jeg beder dig, gå og lad dig styre.
Herre, nu kræves en stor anstrengelse.
Forsvar dig fredeligt eller med dit fravær. Vreden ødelægger.
Kun fornuftig tale.
Det er nødvendigt, at han lægger bånd på sig selv.
Det skal du gøre.
Det gør du.
Så, sig, at du gør det, og tag af sted.
Skal min tunge påtvinge mit ædle hjerte en løgn?
Godt, jeg gør det.
Væk, min natur, og giv plads for en vagabonds egenskaber.
Lad en tiggers tunge sætte mine læber i bevægelse.
Jeg gør det ikke! Ikke før jeg ikke længere ærer min egen sandhed -
- og tvinger min krop til at lære sjælen den mest primitive gemenhed.
Som du vil!
At bede dig er mere vanærende for mig end for dig. Det er knusende.
Lad hellere din mor mærke din stolthed end frygte din stædighed.
For jeg håner døden ligesom dig! Gør, som du vil.
Din tapperhed var min. Du sugede den ud af mig.
- Men fortjen selv din stolthed! - Vær rolig, mor. Jeg går.
Råb ikke mere. Se... jeg går!
Jeg vender tilbage som konsul.
Betvivl ikke, hvad min smigrende tunge formår.
Følg dit hjerte.
Tiltalen bør gælde, at han besidder tyranniske egenskaber.
Vikler han sig ud af det, betoner vi hans had til folket.
Har du en liste over de stemmer, vi har samlet sammen?
Ja, her er den.
Folket hører mig sige: "Lad det ske med lovens ret"-
- uanset om det gælder døden, en bøde eller forvisning.
Siger jeg "bøde", råber de "bøde", siger jeg "døden", råber de "døden".
Vi giver dem besked.
Gud bevare jer!
Folket er byen!
Lad ikke vreden nå tungen. Jeg beder dig, vær rolig.
De ærede guder...
De ærede guder beskytter Rom, og retfærdighed tjenes af værdige mænd
Fyld os med kærlighed.
Fyld vores store templer med fred, ikke vores gader med krig.
- Amen. - Amen.
- Et nobelt ønske. Skal jeg stilles yderligere til ansvar?
- Skal alt afgøres her? - Du skal overgive dig til folket.
Ja!
- Jeg er tilfreds. - Hør, medborgere, han er tilfreds.
Tænk på hans krigsindsats.
Tænk på sårene på hans krop, som grave på den hellige gravplads.
De ar kan kun vække latter.
Og tænk på, at han ikke taler som en borger, men som en soldat.
Opfat ikke hans upolerede tale som ond -
- men noget, der passer sig for en soldat.
Hvad sker der? Jeg vælges enstemmigt til konsul -
- og en time senere er jeg så vanæret, at I ombestemmer jer.
Vi anklager dig for at have forsøgt at berøve Rom al magt -
- og derefter spille en tyrannisk rolle som folkets forræder.
- Forræder? - Forræder!
Husk dit løfte!
Helvedes ild brænder blandt folket.
- Kald mig forræder, skadelige tribun! - Hører I det?
Forræder!
Men... eftersom han har tjent Rom godt...
- Hvad ved du om at tjene? - Det er noget, jeg kan.
- Dig? - Var dette dit løfte til din mor?
Jeg ved snart ikke. Lad dem kræve, at jeg dør, bliver forvist, flået.
Jeg køber ikke deres nåde for prisen af et fornuftigt ord.
I folkets navn og med tribunernes bemyndigelse -
- forviser vi ham omgående fra vores by!
På folkets vegne siger jeg, at det skal ske!
Det skal ske!
Han forvises! Det skal ske!
Det skal ske!
Hør på mig, tribuner og venner!
- For sent. Dommen er afsagt. - Lad mig tale!
- Det skal ske! - Jeg har været konsul...
...og kan på min krop fremvise fjendens spor.
Intet at tilføje! Som folkets og landets fjende er han blevet forvist!
Det skal ske! Det skal ske!
I gemene, simple køtere -
- hvis afskyelige ånde stinker af rådden sump!
Hvis kærlighed jeg værdsætter som spredte ligdele -
- der forpester min luft!
Jeg forviser jer!
Må I evigt fyldes af tvivl.
Må det mindste rygte få jeres hjerter til at dirre.
Må jeres fjender med deres viftende huer -
- blæse jer til fortvivlelse!
Må de have magt til at forvise jeres forsvarere -
- så langt væk, som jeres uvidenhed kan mærkes -
- og forvandler jer til skygger af jer selv!
Jeres fjender udleverer jer som fanger til et rige -
- som vandt jer uden kamp.
Med foragt...
...for jeres by...
...vender jeg jer hermed ryggen.
Der er en verden et andet sted.
Folkets fjende er væk!
Nej, mor. Hvor er du dit ældgamle mod?
Du er alt for urokkelig.
Nej, mor. Når jeg er væk, vil jeg blive elsket.
Jeg går alene, som en ensom drage.
- Må guderne bevare jer! - En vellykket dag.
Må guderne sørge for jer!
- Gladere tider. - Ja.
Sikke en vellykket dag.
- Der kommer hans mor. - Vi undgår hende, hun er ond.
Vær hilset. Alle guders pest ønsker jeg dig.
- Vil du gå? - Du skal også blive!
Jeg ønsker, at jeg kunne have sagt det til min mand.
- Er du vanvittig? - Ja, tåbe. Er det skammeligt?
Hør her, idiot! Har du forvist den mand -
- som har kæmpet flere slag for Rom, end du har ytret ord!
Velsignede himmerige!
Flere noble slag end dine vise ord!
Og for Roms skyld!
Så gik han. Nej, du skal også blive!
Jeg ønsker, at min søn befandt sig i Arabien -
- med sværdet i hånden frem for dig og dine ligemænd.
Og derefter?
- Han ville gøre det af med din familie! - Uægte og alt.
Så! Rolig nu!
Vi forlader dig.
Hvorfor lade sig angribe af nogen uden fornuft?
Jeg ønsker, at guderne ikke havde andet at lave -
- end at sætte mine forbandelser i værk!
Kunne jeg møde dem en gang om dagen, ville det rense mit hjerte...
...for det, der tynger det.
Du har jaget dem på flugt, og det har du grund til.
- Vil du spise middag med mig? - Vrede er mit kød.
Jeg fortærer mig selv.
Og vil dermed afstå fra at spise.
Aufidius!
General.
Hvor kommer du fra?
Dit navn?
Tal! Hvad er dit navn?
Mit navn skurer i volskiske ører og giver dig ubehag.
Sig det. Hvad hedder du?
Du har et stygt udseende. Hvad hedder du?
- Genkender du mig nu? - Nej...
- Dit navn? - Mit navn...
...er Gaius Martius...
...som har forårsaget alle volsker, i særdeleshed dig, stor skade -
- og elendighed.
Deraf fik jeg efternavnet... Coriolanus.
Kun navnet er tilbage.
Det onde og misundelige folk, som har forsaget mig -
- har fortæret resten og med sine slavestemmer jaget mig ud af Rom.
Denne ekstreme udvikling har ført mig til dit ildsted -
- ikke i håb om at redde mit liv, misforstå mig ikke.
For hvis jeg frygtede døden, havde jeg undgået dig mest af alle.
Men for at skille mig helt af med mine forvisere står jeg nu foran dig.
Jeg vil slås mod mit inficerede land med alle dæmoners tungmod.
Men hvis du ikke vover dette...
...så overlader jeg min hals til dig og din ældgamle ondskab.
Skulle du da ikke skære den over, ville du være en tåbe -
- eftersom jeg altid har forfulgt dig med afsky -
- og du ville dermed skulle leve i skam.
Hvis jeg da ikke kunne tjene dig.
Åh, Martius. Åh, Martius.
Hvert ord, du sagde, befriede mit hjerte fra gammel misundelse.
Lad mig omfavne din krop.
Jeg vil sige dig...
...at jeg elsker den mø, jeg giftede mig med, sandere ord er aldrig sagt.
Men når jeg ser dig her, du ædle mand...
...danser mit hjerte mere -
- end da jeg så min hustru gå over tærsklen for første gang.
Jeg vil fortælle hvorfor, du Mars.
Du har besejret mig et dusin gange.
Og hver nat siden da har jeg drømt om et møde mellem os.
Ærede Martius...
Hvis vi kun havde det udestående med Rom, at du er forvist -
- kunne vi samle alle vores kræfter og fylde utaknemmelige Rom med krig -
- og som en styrtflod overmande byen.
Gå nu ind og tag vores venligtsindede senatorer i hånden.
Guderne er gavmilde.
Så, min kraftfulde herre...
...hvis du vil lede din egen hævn -
- så tag halvdelen af mine styrker.
Og gå til angreb, som din erfaring råder dig.
Du kender bedst dit lands styrke og svaghed.
Om du vil forcere Roms porte, eller overrumple dem på afsides steder -
- for at skræmme dem, inden du knuser dem.
- Er det Menenius? - Ja, det er det da.
- Han er blevet blød. Vær hilset! - Vær hilset, begge to.
Bortset fra af sine venner er Coriolanus ikke savnet.
Alt er vel. Det kunne have været bedre, hvis han have bevaret roen.
Hvor befinder han sig?
Hverken jeg, hans mor eller hustru har hørt fra ham.
Gaius Martius var en værdig kriger -
- men uforskammet, hovmodig, uendeligt ærgerrig og selvgod...
- Jeg er ikke enig. - Rom er tryg og rolig uden ham.
SENESTE NYT
Det rygtes, at volskiske styrker er trængt ind på romersk jord -
- og med krigens ondskab ødelægger alt på deres vej.
Aufidius giver sig til kende, fordi han har hørt om Martius' forvisning.
- Hvad siger du om Martius? - Volskerne tør ikke angribe os.
Ikke? Vi har bevis for, at de gør det.
Adelsmændene har travlt med at samle sig i senatet.
Der er kommet nyt, som forandrer deres miner.
Den første rapport er bekræftet, og mere skræmmende nyt løber ind.
Martius er gået sammen med Aufidius.
Han leder en styrke mod Rom og lover hævn i uanet omfang.
En frygtindgydende armé anført af Gaius Martius -
- med forbindelse til Aufidius, bruger vold mod vores land.
De har overmandet og plyndret alt på deres vej.
Martius er gået sammen med volskerne. Han er deres gud.
Han leder dem, som drenge jager sommerfugle og slagtere dræber fluer.
- Er de stadig betaget af romeren? - Jeg kender ikke hans magi.
Men soldaterne nævner ham i deres bordbøn.
Deres snak ved bordet og evindelige taknemmelighed.
Og du formørkes i det her, herre.
Han viser større hovmod, også over for mig -
- end jeg kunne have anet ved vores første omfavnelse.
Herre, hvad tror du... Kan han angribe Rom?
Jeg tror, han vil angribe Rom, som fiskehejren angriber fisk.
Med medfødt overlegenhed vinder de.
Uanset om det var hovmod, dårlig dømmekraft eller stædighed -
- der gjorde ham så frygtet, så hadet og forvist...
...på samme måde bliver vores handling tolket med tiden.
En ild fordriver en anden, et søm et andet søm...
...en ret fælder en anden ret...
...og styrker slår hinanden.
Når du har taget Rom, Gaius...
...så er du fattigst af alle.
Og kort derefter er du min.
- Nej, jeg rejser ikke. - Kære Menenius...
Rejs du, du forviste ham, fald på knæ ved hans telt -
- og knæl dig til hans nåde.
Han synes ikke at ville kendes ved mig.
Jeg mindede om vores bekendtskab og det blod, vi har udgydt sammen.
Han svarede ikke på navnet Coriolanus.
Han forbød alle navne.
Han var...
...en slags ingenting.
Han ville forblive titelløs...
...til han havde skabt sig et navn i ruinerne af et brændende Rom.
Hvis du afviser at hjælpe...
Med din tunge har vi større chance for at stoppe ham end med en armé.
- Nej, jeg blander mig ikke. - Opsøg ham.
- Hvad skal jeg gøre? - Se, om din kærlighed til Rom er nok.
Og hvis Martius sender mig tilbage, som Titus - uhørt. Hvad gør vi så?
Du har Rom at takke for din gode vilje.
Du kender vejen til hans venlighed, det kan ikke gå galt.
Jeg påtager mig det.
Han vil sikkert lytte.
- Han vil aldrig lytte. - Ikke det?
Jeg siger jer, han sidder på guld -
- med et blik så rødt, at det kan brænde Rom ned.
De pragtfulde guder forhandler hele tiden om din fremgang -
- og elsker dig ikke mindre end din gamle ven Menenius.
Åh, Martius... Martius.
I planlægger at sætte os i brand.
Hør...
...der er vand at slukke ilden med.
Jeg ville ikke komme, men jeg ses som den eneste, der kan nå dig.
Og jeg blev sendt af sted med tunge suk...
...for at overtale dig til at tilgive Rom.
- Gå. - Hvad? Hvad mener du?
Hustru, mor, søn - jeg kender dem ikke.
Mine forehavender angår nu andre.
- Herre... - Så gå nu.
Ikke et ord mere vil jeg høre dig ytre.
Denne Martius har forvandlet sig fra mand til drage.
Han har vinger.
Han er mere end et krybende væsen.
Der er ikke mere nåde i ham, end der er mælk i en han-tiger.
CORIOLANUS OG AUFIDIUS-
- INDLEDER ANGREB PÅ ROM
Min herre og mand...
Disse øjne er ikke de samme som dem i Rom.
Sorgen, der forandrede os, får dig til at tro det.
Det bedste af mit kød og blod, tilgiv mit tyranni.
Men sig derfor ikke, at jeg skal tilgive romerne.
Et kys...
...langt som min eksil...
...blidt som min hævn.
Guder, jeg vrøvler...
...og den ædleste af mødre går uden en hilsen.
- Jeg trykker mit knæ mod jorden. - Rejs dig, velsignede.
Blot med sten som underlag knæler jeg for dig.
Hvad nu? Dine knæ mod mig? Mod din straffede søn?
Du er min kriger, jeg bærer ansvar for den, du er.
Her står et magert billede af dig -
- som med tidens gang vil kunne ligne dig helt.
Må soldaternes gud fylde dig med ædle tanker -
- og gøre dig usårlig.
Ned på knæ, min dreng. Også han.
Din hustru, kvinden og jeg er alle dine beundrere.
Jeg beder dig - nok! Hvis I undrer jer, så husk dette:
Bed mig ikke svigte mine soldater, eller igen give efter for Rom.
Sig intet om, at jeg virker anderledes.
Forsøg ikke slå min vrede og hævnlyst sammen med jeres grunde.
Nu er det nok.
Du har sagt, at du ikke bevilger os noget.
Vi beder kun om det, du allerede har nægtet os. Alligevel beder vi dig.
Mislykkes det, vil din hårdhed få skylden. Lad os derfor tale.
Hør, Aufidius og volskere, ingen nyheder fra Rom i enrum.
Dit ønske?
Selv om vi forblev tavse, ville vores kroppes tilstand -
- stadig afsløre, hvilket liv, vi har levet, siden du rejste.
Forestil dig -
- hvor ulykkelige vi må være, siden vi kommer her.
Synet af dig, som burde få vores øjne til at svømme over af lykke -
- og hjerter til at danse af glæde -
- får dem i stedet til at græde og dirre af frygt og sorg...
...når moderen, hustruen og sønnen tvinges til at se på -
- hvordan deres søn, mand og far flår deres land itu.
Og for os venter en given katastrofe.
Det spiller ingen rolle, hvilken side der vinder -
- for enten tvinges du, som en fremmed -
- rundt i vores gader iført lænker.
Eller også træder du på dit lands ruiner -
- og hyldes for tappert at have spildt din hustrus og dit barns blod.
For din egen del...
...min søn...
...foretrækker jeg ikke at afvente krigens udfald.
Kan jeg ikke overtale dig til at vise barmhjertighed til begge parter -
- hellere end at ødelægge den ene -
- må du træde over din mors livmoder, inden du når at angribe dit land.
- Den, som gav dig livet. - Og også min...
...som fødte dig en søn, som skulle videreføre dit navn.
Mig skal du ikke træde på.
Jeg flygter, til jeg er blevet ældre.
Og så vil jeg slås.
- Jeg har siddet ned for længe. - Nej, forlad os ikke sådan.
Hvis vi bad dig redde romerne og derved knuse volskerne -
- som du nu tjener, da kunne du anklage os for at forgifte din ære.
Nej. Vores ønske er, at du forsoner dem -
- så volskerne kan sige: "Vi har vist barmhjertighed"-
- og romerne: "Vi har vist det." Og på begge sider kan de råbe:
"Du er velsignet som skabte denne fred!"
Tal til mig, min søn!
Hvorfor taler du ikke?
Tal, min datter. Han vil ikke se dine tårer.
Tal, dreng. Din barnlighed kan måske røre ham mere end vores fornuft.
Ingen er mere knyttet til sin mor, og dog tvinger han mig til dette vås.
Du har aldrig i dit liv vist din mor nogen høflighed.
Selv om hun har sendt dig i krig og budt dig velkommen hjem igen -
- fyldt med medaljer.
Send mig væk, hvis mit ønske er urimeligt, men ellers...
...er du ikke ærlig, og guderne vil straffe dig.
Da fratager du din mor den pligt, som tilhører enhver mor!
Ned, mine damer. Lad os plage ham med vores knæ.
Ned.
Dette er sidste gang. Enden.
Nu tager vi hjem til Rom for at dø med vores naboer.
Se drengen, som ikke kan sige, hvad han vil -
- men knæler og hæver sine bønfaldende hænder.
Det giver vores anmodning mere vægt end du har evne til at afvise den.
Kom, lad os gå.
Denne mand har en volsker til mor!
Hans hustru er i Corioles, og hans barn ligner ham.
Send os væk nu. Jeg tier, til vores by står i flammer.
Først da vil jeg sige noget.
Åh, mor...
Mor...
...hvad har du gjort?
Se!
Himlen åbner sig.
Guderne ser ned...
...på denne unaturlige scene, og de ler.
Min mor!
Mor!
Du... har vundet en lykkelig sejr for Rom.
Men med din søn, tro mig...
...tro det...
På en særdeles farlig måde har du sejret over ham.
Du har gjort ham ydmyg.
Men lad det ske.
Aufidius...
...jeg kan ikke fortsætte krigen, men slut en passende fred.
Hvis du var i mit sted, ville du da ikke have lyttet til din mor?
Eller efterkommet hende vilje?
Også jeg blev berørt.
Jeg tror dig, og det er ingen lille bedrift...
...at formå mine øjne til at svede medfølelse.
Min gode herre, hvilken fred du end vil indgå...
...giv mig besked.
FREDSAFTALE
MELLEMN REPUBLIKKEN ROM OG DET VOLSKISKE FOLK
Rom har aldrig oplevet en lykkeligere dag.
Nej, ikke engang da Tarquinius blev tvunget på flugt.
Vi har alle stor grund til at føle stor taknemmelighed.
Se vores beskytter, Roms livredder.
Hvordan har generalen det?
Som en, der er ødelagt af sin egen velvilje.
Der er usikkerhed blandt soldaterne, så længe det er uafklaret mellem jer.
Den enes fald gør den anden enevældig.
Min plan om at overfalde ham virker fornuftig.
Jeg har båret ham frem og pantsat min egen ære for hans sandhed.
Han var så opmuntret, at han vandede sine nye planter med smigerens dug.
Derved forførte han mine venner.
Til sidst var jeg mere følgesvend end ligemand.
Han købte min tillid, som var jeg en lejesoldat.
Det gjorde han, og hæren var begejstret.
Og mod slutningen, da han ville tage Rom og vi få den store ære...
Der har vi det! Derfor skal mine sener strække sig efter ham.
For et par kvindetårers skyld, som ikke vejer tungere end løgne -
- solgte han vores handlings blod og besvær.
Derfor skal han dø.
Og jeg vil blive som ny med hans fald.
Ikke mere snak.
Jeg vender tilbage som din soldat.
Jeg er ikke mere påvirket af mit lands kærlighed, end da jeg rejste -
- men står fast under din ærefulde kommando.
Vi har aftalt en fred, som ikke er mere skammelig for volskerne end romerne.
Sig til forræderen, at han har misbrugt din magt.
- Forræder? Hvad nu? - Ja, forræder, Martius.
- "Martius"? - Ja.
Ja, Martius. Gaius Martius.
Troede du, at jeg ville tage let på dit tyveri af navnet "Coriolanus"?
Forræderisk har han svigtet jeres sag for nogle salte dråbers skyld -
- og frataget jer jeres Rom.
"Jeres Rom". Jeg siger "jeres Rom"!
For sin hustrus og moders skyld brød han sin løfte -
- som råddent silke.
Aldrig lod han sig vejlede i krigen, men ved barnepigens tårer...
...gav han jeres sejr væk.
- Hører du, Mars? - Nævn ikke guden, grædende dreng.
Din uendelige løgner, du har fået mit hjerte til at løbe over.
"Dreng"? Slave!
Hug mig i småstykker, volskere, mænd som ynglinge!
Sæt jeres knive i mig! "Dreng"?
Hvis du havde skrevet din historie korrekt -
- havde du vidst, at det var der, som en ørn i en duerede -
- jeg egenhændigt baskede dine volskere.
Alene gjorde jeg det!
"Dreng"?
For det skal han dø.